Пенчо Славейков
При гроба на убития другар

chitanka.info

При гроба на убития другар[0]

Венци ще кичат твоя тъмен гроб

и не един с въздишка ще си спомни

другаря в цветни младини загинал —

и не един ще прокълне ръката,

що покоси живота на поета.

Той бе един от малкото, призвани

това, което иде, да възпеят,

един от тез малцина, що милеят

за труженика благ, не видял ден,

в беди не свикнал още да се брани —

при светлина за тъмна чест роден.

Ту весели, ту скръбно вдъхновени

слова за обич и за злоба честна —

с тях съвестта на гузните той стресна.

Но той изкупна жертва бе избран!

Разбит лежи съсъда драгоценни,

на земний прах елея свят разлян.

Венци ще кичат твоя тъмен гроб.

И не един с въздишка ще си спомни

другаря в цветни младини загинал, —

и не един ще прокълне ръката,

що покоси живота на поета.

[0] „Мисъл“, кн. 5–6, 1897 г., със заглавие „Алеко Константинову“ и посвещение: „За негова свята другарска памят“. — Славейков е бил близък приятел на Алеко Константинов, заедно с него през 1889–90 г. превежда поемата „Демон“ от Лермонтов, а след убийството на Константинов пише за него голяма студия и редактира съчиненията му. Това убийство е предизвикало голяма обществена реакция; „Мисъл“ посвещава на убития писател цяла книжка, вкл. стихотворението на Славейков. В самия очерк за Фингар е казано, че „При гроба на убития другар“ се отнася за Ракита, „талантлив поет и фейлетонист“; известно е, че Константинов е автор и на много стихотворения, наред със своите фейлетони и пътеписи. Славейков е изявявал в стихове протеста си против политическите убийства и при други поводи — като в стихотворението си „Гробът на застреляните“ — по повод на осъждането „по бързата процедура“ и застрелването на офицерите-русофили на 19 февруари 1887 г. (стихотворението е написано през 1889 г., както установява проф. Велчо Велчев при публикацията му в „Литературен фронт“ от 27 юни 1957 г.).

В сп. „Мисъл“ — втората строфа:

Той бе един от малкото, призвани

неволята народна да възпеят,

един от тез малцина, що милеят

за бедний брат, свободен, но злочест,

в беди несвикнал още да се брани

и сякаше проклет за тъмна чест.

В същата книжка на „Мисъл“ са поместени стихотворения с подобно съдържание от Кирил Христов — „На смъртта на Алеко Константинов“, и Иван Ст. Андрейчин — „Щастливец“ („Алеку Константинову“), статия от д-р Кръстев — „Пред кървавия труп на Алека“, некролог от името на редакцията и др. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.